Sempre
he pensat que la naturalesa ha estat generosa amb aquets petit país nostre,
perquè hi tenim de tot. I és veritat que no tenim ni deserts, ni cims de vuit
mil metres - però sí escaladors tarragonins que hi han arribat tretze vegades i
ara van per la catorzena i definitiva. Gràcies Óscar Cadiach; els teus reptes ens honoren, com a tarraginins i també com a persones - ni altres paisatges que demanen molta
més superfície que els nostres modestos trenta dos mil quilòmetres quadrats.
Però tenim turonets i muntanyes, i entre les muntanyes valls, i platges planes
i costes abruptes, i rius, estanys i rierols, i pinedes i boscos de rebolls i alzines;
també tenim caps, golfs, deltes. Això per dir-ho amb quatre paraules, que n’hi
ha per més.
No
obstant, per mi, el que dóna color als nostres paisatges són els cultius. Fins
fa poques dècades, la planificació agrícola era quasi inexistent a Catalunya i
la majoria de pagesos practicaven una agricultura de subsistència i precària
comercialització, combinant diferents conreus que convivien – encara conviuen,
en molts llocs - en generosa harmonia. La vinya amb les oliveres i els arbres
fruiters, els avellaners amb els
ametllers i aquests amb els sembrats. No hi fa res si esporàdics en els marges,
arrabassats per conrear-los, o bé afilerats en rengles de cap a cap de tros.
Fa
uns dies vaig anar a Verdú. Uns amics hi feien un recital poètic i m’agafava
relativament a prop del meu poble - jo sóc dels que tenen un poble i una ciutat - Vaig pensar que era una bona ocasió per
escoltar-los - casualment els coneixia a tots per vies diferents: Jordi Dorca, Carme Andrade, Helena Bonals, Montserrat Bonals, Joan d'Irlanda, Conxita Jiménez, i Montse Aloy - però no
m’acabava de decidir: tres quarts d’hora de cotxe, el sol encara era molt alt,
tan bé que s’hi està a la fresca entre les parets gruixudes de casa... Hi vaig,
no hi vaig, hi vaig, no hi vaig. Hi vaig.
El
cotxe al sol, calent que bull, només entrar-hi començo a suar. Verdú, a
l’Urgell, a les comarques de Lleida. Agafo la nacional a Lleida com d’esma, i llavors
caic en què hi ha altres carreteres més dretes per anar-hi. Giro cua allà on
puc i condueixo en direcció a Tarragona. A un cotxe en direcció contrària se li
acaba el carril d’avançament i quasi se’m tira al damunt. Començo a pensar si
tot això potser són senyals i tal vegada no és bona idea anar avui a Verdú.
Montblanc, Solivella i enfilo el coll de Belltall. Els gegants del vent a dalt la carena em donen la benvinguda amb els seus tres braços i la seva salutació circular. Són imponents, a mesura que m’hi acosto, més.
Montblanc, Solivella i enfilo el coll de Belltall. Els gegants del vent a dalt la carena em donen la benvinguda amb els seus tres braços i la seva salutació circular. Són imponents, a mesura que m’hi acosto, més.
![]() |
No són d'aquests... |
Travesso Belltall i de
sobte a banda i banda, m’envolta un oceà daurat.
![]() |
La foto no els fa prou justícia, s'han de veure |
Els sembrats – aquí només
sembrats i crec que des de sempre – m’inunden els ulls fins allà on m’allarga
la vista. El sol, que fins ara em feia la guitza, els cau al damunt, fent més i
més intensa la seva rossor. De tant en tant, esquitxos de verd – alguna alzina,
petits bosquets, escassos, suficients - em recorden que no estic enmig d’un
oceà i que allò que veig arrissar-se no són onades sinó espigues acaronades per
la marinada que, com diu Lluís Foix en el seu llibre, sempre arriba. Els
sembrats s’acaben aviat i deixen pas a la vinya – aquí sí que es nota la planificació: regular, arrenglerada,
mecanitzada – I de seguida arribo a terme.
El
recital poètic és a la Sala Gòtica del castell de Verdú. Una altra meravella.
Els amics poetes em reben amb alegria, astorats de veure’m arribar, sense previ avís
al que podria semblar un raconet de món – no tant, també hi trobo la meva
amiga de la infantesa, Rosa, amb qui mai no ens hem dit que ens agradava la
poesia - Màrius Torres, Martí i Pol, Tomàs Garcés i poemes propis s’escampen
per un espai privilegiat que ens aboca
directament a l’Edat Mitjana.
Quan
surto, em sembla que floto. Els sembrats, els poemes, el castell... M’he de
centrar, que no em vull tornar a equivocar. Miro el mapa – dec ser una de les, segons diuen, poques dones que entenen els mapes, tot i que ara amb el GPS la
meva habilitat ja no té gaire valor – i de seguida trobo Vimbodí. Me’n vaig cap
a casa, però em prometo tornar, abans no passi l’enorme màquina recol·lectora – jo encara en
dic cosechadora – que fa més de mig
segle va deixar enrere la falç i la dalla.